Ei saa ju väita, et meil ei ole midagi ega kedagi
Teiseks suureks murekohaks või riskiteguriks on kogukonnas toimiva tugivõrgustiku ja -süsteemi puudumine. Koolides on küll olemas osakoormusega töötavad tugispetsialistid, kes aga ei suuda tagada oma töökoormuse tõttu näiteks järjepidevat karjäärinõustamist. Kord aastas lõpuklassidele kohale kutsud Töötukassa karjäärispetsialistid ei anna seda tulemust, mida annaks järjepidev igapäevane töö.
Kui vaadata pinnapealselt, siis tundub nagu kõik oleks korras. Ei saa ju väita, et meil ei ole midagi ega kedagi. Vaadates koolide personali nimekirju, siis nagu oleks kõik vägagi hästi ja selle nähtu põhjal saab väita, et kõik vajalikud spetsialistid on olemas. Kui aga minna sügavuti, siis näeme, et inimeste tööülesannetele on lisatud erinevaid teisi ülesandeid. Kuidas saab üks inimene olla logopeed, eripedagoog, haridusliku erivajadusega õpilaste õppe koordineerija (HEVKO) lasteaias ja koolis, siis veel vähemalt kahe õppeaine õpetaja ja veel lisaks huviringi juhendaja? See juba ei kõla hästi ja see ei olegi hästi. Aga täna on see meie maapiirkondade koolide reaalsus ja see on üks väga suur riskitegur sellele, miks üks noor jääb õigeaegselt märkamata ja kui ta juba on läinud, siis ei ole ammugi seda inimressurssi ega ka aega, et tuua see noor haridusteele tagasi.
Eluline näide koostöö olulisusest
Igas kohalikus omavalitsuses on olemas noortekeskus või noortele mõeldud ruum, kus nad saavad aega veeta. Reeglina on seal tööl ka noorsootöötaja, kes noori toetab, suunab ja aitab noorel näha lahendusi, et ületada rasked hetked. Ühel hetkel noorsootöötaja märkas, et noorel on mure, kuna ta ei leia õiget eriala, mida peale põhikooli õppima minna. Lisaks ei ole tal usku endasse, et ta suudaks jätkata õpinguid kodukoha gümnaasiumis. Noorsootöötaja hakkab süvendatult noorega toimetama selliselt, et noorel taastuks õpimotivatsioon, tõuseks enesehinnang, et ta näeks lahendusi enda ümber. Noorsootöötaja töötas teadlikult noorega nädalaid selleks, et noorel tõuseks enesehinnang ja usk endasse, et ta on võimeline jätkama õpinguid kodukoha gümnaasiumis. Kõik oligi juba hästi ja noor oli teinud valiku, et hoolimata kõigest ta proovib jääda õppima kodukohta, kuna ta ei olnud valmis minema kutsekooli, sest tal puudus teadmine, mis elukutset ta soovib õppida. Ja mis siis juhtus? Noor läks kooli ja rääkis klassijuhatajale oma mõttest jääda kodukoha kooli. Ta sai vastuseks, et sa ei suuda isegi lõpueksameid ära teha ja kohe kindlasti ei saa sa gümnaasiumis hakkama. Noor tuli noortekeskusesse ja karjus noorsootöötajale, et ma ju ütlesin, et ma ei saa hakkama ja ma ei sobi siia kooli. See noor jättiski oma haridustee pooleli.